Кендимен, хей, Кендимен…
Съберете се завчас, Кендимен е тук при вас.
Нещо сладко ти се хапва? Шоколадче, може би?
Или малцово бонбонче? Лукче? Само си кажи.
С право идвате при мен, защото аз съм Кендимен.
Мога слънчева искрица да поръся със росица,
после с малко шоколад знам да правя чудеса.
Кендимен,
о, Кендимен го може.
Кендимен го може, защото смесва всичко със любов
и света твори изкусно във местенце чудно вкусно.
Кой е този, който може във въздишка да загърне седмоцветната дъга,
да я топне в слънчев сноп накрай и да спретне чуден пай?
Кендимен.
Кендимен го може.
Кендимен го може, защото смесва всичко със любов
и света твори изкусно във местенце чудно вкусно.
Арестуван си.
На колене. - Не съм сторил нищо.
Горе ръцете!
Уилям, казах ти да занесеш прането.
Били, къде тръгна? - Да занеса прането.
Ще вземеш ли и моето? - Не.
Шърман ще те научи теб.
КАБРИНИ-ГРИЙН 1977 ГОДИНА
Кажи ни, ако го видиш. Не искаме повече да плаши децата.
ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ ТОЗИ ЧОВЕК?
Това е положението. Онези деца…
Още го издирват.
Просто не излизай по тъмно.
И аз това казах.
ПЕРАЛНЯ
Няма нови сведения. - Не знам.
Чухме странен шум от сградата. Отиваме да проверим.
КЕНДИМЕН
Притесняваш ли се? Правиш така с бутилката.
КАБРИНИ-ГРИЙН 2019 ГОДИНА
Нервничиш. - Не.
Ти притесняваш ли се? Не, нали ще ставам пръв приятел на сестра ти?
Ти как би се чувствал?
Добре съм.
Какво е това вино? "Уолгрийн"? "Ротшилд"?
Имаме и мускат, ако предпочиташ.
Може и да си поръчаме.
Твоя ли е? - Да, много е стара.
Сърди се, че я окачих.
Човек все някога трябва да продължи напред.
Само дето ти не си рисувал от около две години.
Защото ти си моята муза, а не те виждам често, Трой.
За бога, спри. Прекаляваш. - Благодаря.
Още се цупи, че ползвахме друг агент.
Личи си. - Ужасно е. Как го търпиш?
Не, скъпи, ти не разбираш от имоти в Чикаго.
Явно те харесва, щом си врътка така задника.
Той не си ли е такъв? - Минала си се, Бри.
Не е важен само интериорът.
Близо е до галерията. - Много практично.
Кое му е лошото? - Нищо.
Сто пъти казах на сестра ми, тук витаят призраци.
Навсякъде е така. - Трой, не започвай.
Защо ти беше да избираш район, наричан Смоуки Холоу?
После Литъл Хел и как беше? Комбат Али?
А сега как се казва? - Кабрини-Грийн.
Бил е общински проект. Достъпни жилища с особено лоша слава.
Никога не се знае. - После ги събориха и направиха лукс.
В превод, белите построиха гето,
а щом осъзнаха какво са направили, го събориха.
Без да се засягаш. - Няма нищо.
Просто са го направили годно за живот. Щях да ти уредя по-добра сделка.
Казваха, че ще го подобрят и местеха хората.
Но всъщност събаряха квартала, за да застроят около него.
Също като тук.
Искате ли страшна история?
Не. - Лошо!
Аз гласувах с "не". Трой…
Господи.
Сериозно?
Дано да е добра.
Това е история за жена на име Хелън Лайл.
Бяла студентка, която пишела дипломна работа
за градските легенди на Кабрини-Грийн.
За тази цел тя няколко пъти идвала в Кабрини-Грийн.
Задавала въпроси, снимала графити и хора.
Докато един ден…
тя просто…
превъртяла.
Обезглавила един ротвайлер. Докато дойде полицията,
тя вече киснела в локва кръв в един от апартаментите.
Да бе, глупости. Глупости!
Откъде го чу? - Да убие ротвайлер?
Това е прекалено дори за теб. - Има статии за това. Проверете.
Властите я прибрали, но избягала почти веднага.
И се развилняла.
След себе си оставяла диря от трупове и тогава…
било отвлечено бебе от квартала.
Майката била съсипана. Всички го търсели,
но безуспешно.
В нощта на ежегодния лагерен огън,
когато се събрали всички жители на Кабрини,
Хелън се появила, понесла жертва за приношение.
С бебето в ръце тя хукнала към огъня, но бързо я настигнали.
Казват, че била обезумяла, съпротивлявала се ожесточено.
Но успели да спасят бебето.
Докато всички се суетели около него,
Хелън се изправила и влязла право в огъня.
На това място тя умряла.
Изгоряла в огъня насред Кабрини-Грийн.
Розето ми още ли е във фризера?
Не искаш ли мускат?
Мускатът е десертно вино.
Чао, Бри. - Обичам те. Беше ми приятно.
Започвай да рисуваш. Стига те е издържала сестра ми.
Остави гирите и хващай четката. - Трой…
Забавен е. - Говори глупости.
Той е прав.
Радвам се, че Трой най-сетне излиза с някой нормален.
Бях се изтощила да общувам с европейски модни дизайнери.
Ехо?
Клайв кога ще идва утре?
В 10 ч.
Доволен ли си от това, което ще изложиш?
Мисля, че да.
Може да хареса някои неща.
Добре.
Май наистина е убила ротвайлера. Да му се не види!
Все едно.
Няма да изперквам в новия си апартамент точно преди лягане.
Новият ти апартамент е защитен от призраци.
Пишеше го в обявата. - Нашият нов апартамент.
Съжалявам.
Ела тук.
Кой си ти бе, човек?
Ами…
Това е Антъни Маккой отпреди две години.
Искам Антъни Маккой от бъдещето.
Искам бъдещата черна надежда на чикагското изкуство.
На този човек осигурих самостоятелна изложба, щом завърши.
Изобщо не ми се занимава да ти търся заместник за лятната изложба,
но само ти не си ми показал това, което ще излагам.
Работя над нещо ново. - Изрови нещо от историята ви.
Мисля да направя нещо за общинските проекти.
И за превъзходството на белите… - Белите хора.
Как то създава окаяни места за цветнокожите общности,
особено за чернокожите. - Като твоя квартал.
Да, Бронзвил. - Саут Сайд малко се изтърка.
Или пък Кабрини-Грийн.
Гладна съм. - И аз.
Чао. Не забравяй, че майка ти ще идва. - В 19 ч.
Чао.
КАБРИНИ-ГРИЙН ПРЕДИ И СЕГА
КАБРИНИ ТАУЪРС СЪБОРЕНИ КЪЩИТЕ ОСТАВАТ
ХЕЛЪН ЛАЙЛ
ОГЪН ХЕЛЪН ЛАЙЛ
БЕГЪЛКАТА ХЕЛЪН ЛАЙЛ ЗАГИВА В НЕЗАКОННА КЛАДА
Навремето почти не се вясваха тук.
Освен за да приберат някого.
Но това беше отдавна.
Сега няма отърване от тях.
Нощем стоят на пост пред обитаемите къщи.
По една полицейска кола в двата края.
Пазят ни.
Или ни пазят да не излезем.
Отдавна ли живеете тук?
Още отпреди да съборят блоковете.
Уилям Бърк. - Антъни Маккой.
Да помогна ли?
Дом, свиден дом.
Колкото повече се променя, толкова по-същото остава.
Как си, братко?
Питай местните бели за Момичето Х и Дантрел Дейвис.
Празни погледи.
Бяла жена умира в квартала и историята остава завинаги.
Значи е добра история.
Нещо против да си водя бележки?
Започваш да се питаш от какво човек превърта така.
Хелън Лайл е търсела Кендимен.
Мен ако питаш, намерила го е.
Какво е Кендимен?
За мен Кендимен беше мъж на име Шърман Фийлдс.
Вместо ръка имаше кука.
Беше местен. Стоеше навън
и черпеше децата с бонбони, когато бях малък.
Един октомври
в бонбона на бяло момиченце се появи бръснарско ножче.
Полицията дойде да търси Шърман, но беше изчезнал.
КЕНДИМЕН
И един ден го видях с очите си.
Криеше се в стените.
Чуваме странен шум…
Тогава съзрях истинското лице на страха.
Да го хванем. Бързо!
По-живо! Давайте, хайде!
По-живо!
Насам! - Махнете детето оттук!
Влизайте! Бързо!
Връхлетяха го като рояк.
ПЕРАЛНЯ СУТЕРЕН
Убиха го на място.
ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ ТОЗИ ЧОВЕК?
Не!
И какво се появи две седмици по-късно?
Още бръснарски ножчета в още бонбони.
Тогава разбрахме, че Шърман е бил невинен.
Безобиден.
Но не го виждахме за последно.
Какво да ти кажа. Бишоу отпадна от изложбата ми!
Още преди месеци ти казах да я вкарате в клиника.
Ти се погрижи за това.
Добре.
Какво става? - Забрави майка си.
По дяволите! Съжалявам. - Ще се обадиш ли на жената?
Утре. - Така каза вчера.
Хубаво е, че иска да те вижда. Не всеки има този шанс.
Тя добре ли е?
Намекна, че ти давам пари, за да не я посещаваш.
Значи си е все същата.
Престани. - Чудесно.
Искам да ти покажа нещо.
Да идвам ли горе? - Стой там!
Добре тогава…
Лицето на Шърман било размазано до неузнаваемост.
Така започнала историята.
За това, че го виждали из Кабрини. За това, че щял да дойде за теб.
С времето забравили името му и го нарекли просто Кендимен.
Какво ще кажеш? - Подходът ти е доста буквалистичен.
Не оставяш много на въображението.
От символиката на насилието минаваш към пряко описание.
Добре… Но как ти се струва?
Струва ми се… болезнено.
Чувствам, че съм напипал жилката. Никога не съм бил така сигурен.
Сякаш знам точно какво ми е писано да направя.
Скъпи, това е чудесно.
Клайв със сигурност ще е… - Има още нещо.
Според легендата, ако изречеш името му пет пъти в огледалото,
той се появява в отражението и те убива.
Така че… Хрумна ми, че бихме могли…
Какво ти хрумна? - Да го призовем.
Изключено. Не.
Кендимен. - Антъни.
Кендимен. - Антъни, недей!
Кендимен. - Стига! Спри.
Кендимен. - Престани!
Добре.
Да не си изрекъл последното. - Добре де.
Кендимен. - Антъни, играеш си с огъня!
Стига! Спри!
Какво ти е на ръката? - Ужили ме пчела.
Наистина ли? - Да, боли адски.
Личи си. - Цункай я.
Я се разкарай.
Помощ…
АНТЪНИ МАККОЙ "ИЗРЕЧИ МОЕТО ИМЕ", 2019
ЗА ДА ПРИЗОВЕТЕ "КЕНДИМЕН",
ПОГЛЕДНЕТЕ В ОГЛЕДАЛОТО И ИЗРЕЧЕТЕ ИМЕТО МУ ПЕТ ПЪТИ.
Можем да тръгваме. - Най-сетне.
Миналата година имахме щанд на "Фрийз Ел Ей" с Джеймисън.
Феноменален е. Тук продължава темата,
но като пресъздава и възпроизвежда архивни кадри.
Разгледайте спокойно и се обадете при нужда.
Това е сериозно отклонение от работите ви досега.
Хайде, отворете.
Опитвам се да изравня мигове, съществуващи на едно място.
Идеята е почти да калибрирам трагедията
в точна последователност, кулминираща в настоящия миг.
Бриана, кажи на твоя човек да не окупира критичката.
Не му е лесно. - Да…
Знам, чух. Сложно е.
Тя взаимодейства с творбата.
Огледалото ви приканва да опитате да призовете себе си.
Все едно. Не знам защо стоя до творбата си
като някакъв кретен.
Творбата говори за себе си. - И още как.
Говори с груби назидателни клишета
за насилствения характер на цикъла на гентрификация.
Но точно вашите хора са истинските проводници на този цикъл.
Моля?
Художниците.
Художниците нападат окаяни квартали в търсене на нисък наем,
за да се мотаят из своите ателиета, без да се налага да работят всеки ден.
Ще си взема питие.
Да опитаме ли? - Какво?
Да призовем Кендимен.
Да бе, черните не бива да призовават нищо.
Това са глупости. - Това не ти е Югът.
В Чикаго това е работа на белите.
Кендимен. Кендимен. - Млък. Спри веднага.
Кендимен. - Престани.
Разбира се. Дължа го на Бриана.
Тя ме запозна с Телма Голдън преди три години.
Още си ми длъжник за това.
И…
Тони, нали? Обожавам интервенционната стратегия.
Традиционната живопис е такава скука.
Хареса ми как скри онези неща в тъмен килер. Находчиво.
Всичко ли базираш на намерен материал? Откъде изрови картините?
От някой вехтошарник?
Открих ги в ателието, където ги нарисувах,
тъпанар такъв.
Ами вие, проклети хиени. - Да вървим. Клайв.
Мислиш ли, че щеше да си тук, ако не беше тя?
Нямаше ли да се запасяваш с кондоми за лятната стажантска програма?
Това си го беше намислил предварително.
Точно така, кучко.
Няма нищо, мога да понеса обидата.
Спокойно, ползвам контрацептив. - Да, знам.
Благодаря, че дойдохте.
Това вече е прекалено.
Щом не може да озапти мъжа си… - Тя изгуби контрол.
А получих ли благодарност?
Не. Получих ли извинение за онази демонстрация?
Пълна излагация.
Да набута гаджето си в лятната ми изложба беше първата й грешка.
И единствената.
Край с нея. И вината си е само нейна.
Не смесвай кураторството с онази работа.
Любовта ще ни раздели.
Джерика, разбрахме, че харесваш "Джой Дивижън".
Какво беше онова нещо? - Кое?
Сещаш се.
Какво се казва пет пъти в огледалото?
Ти ми кажи. Ти редактираш прессъобщенията.
"Кендимен".
Но не го прави.
Не искам да умреш тази нощ.
Поне не и преди да се изчукаме.
Ти не си за мен. - Знаеш ли, размислих. Направи го.
Некрофилията винаги ме е привличала.
Тогава да го направим тук. - Не, вися тук цял ден.
Хайде де.
Кендимен. - Ти сериозно ли?
Млъквай, кучко.
Кендимен. Кендимен.
Видя ли? Нищо.
Значи това беше.
Това истина ли е?
Истинско ли е?
Какво става?
Какво беше това?
Кой е там?
Какво става?
Мамка му!
Да му се не види! По-бързо.
По-бързо.
Мамка му!
Не!
Стига, спри!
Не!
Ама че кретени…
Убийството е станало
след откриването на изложба в галерия "Найт Драйвър".
Труповете са открити пред творбата
"Изречи моето име" на изгряващата звезда Антъни Маккой.
Блюстителите на реда водят разследване…
"Изречи моето име".
Изрекоха името ми.
И "Изречи моето име".
Не знам, просто…
Все пак е хубаво да те споменат.
Искам да кажа…
Това е ужасно, то се знае.
Наистина ли?
Клайв?
Татко?
Защо си седнал там?
Сигурно не знаеш, че татко ти може да лети.
Наистина мога.
Антъни?
Добре ли си?
Сънувах кошмар.
Аз също.
Какъв беше?
Кой какъв е бил?
Кошмарът.
Ей сега излизам.
Антъни?
Не знам какво е това, нито откъде знаете, че съществува.
УНИВЕРСИТЕТСКИ АРХИВИ
Но това е всичко за "Хелън Лайл". - Не знаех. Затова трябваше да питам.
Е, това е. - Много благодаря.
Беше в раздел "Истински престъпления". Работещите студенти са ужасни.
Студент ли сте?
Някои от нещата, които са ставали в Кабрини,
са такива брутални и необичайни престъпления.
Сякаш насилието се е превърнало в ритуал.
Най-лошото е, че жителите се боят да викат полиция.
Някакъв кодекс на честта или страх от полицията.
Най-лесното винаги е да се набеди Кендимен.
Може да е свързано и с играта на призоваване.
Ясно е, че никой не си измисля.
Родило се е от колективното подсъзнание на общността.
Средство за оцеляване, плод на нуждата да бранят себе си и децата си
от ужасите в общността.
С Бернадет опитахме призоваване. Удивително е колко е ефективно.
Предположението, че те преследва и дебне
нещо, спотайващо се в собственото ти отражение.
Разбирам. В това има нещо опияняващо
и изкушаващо с обещанието, че ще видиш призрак.
Хайде де!
… и тя дочула шум.
Помниш ли името й?
Струва ми се, че се казваше Рути Джийн.
Чула блъскане и удряне, сякаш някой искал да пробие стената.
Рути се обадила в полицията, че някой минава през стените.
Не й повярвали.
Помислили я за луда, нали?
Тя се обадила отново и пак не й повярвали.
А когато най-сетне отишли, тя била мъртва.
Застреляна? - Не.
Била убита с кука.
Истина ли е? - Да, четох го във вестниците.
Кендимен я убил.
Но аз не знам нищо по въпроса.
Ало?
Излизам.
Вечерята ще е довечера. - Не знам колко ще се бавя.
Джак Хайд ще идва от Ню Йорк, а той никога не идва в Чикаго.
Моля те, не проваляй всичко. - Ще се оправя.
За мен. Не проваляй всичко за мен.
ДИЪРБОРН СТРИЙТ
Бяха две шантави седмици.
И то меко казано.
Както предполагате, вече не пиша само за изложбата.
Разширих темата до по-голяма статия,
разглеждаща не само творбите, а и обстоятелствата около убийствата.
Разбирам. - Исках няколко цитата от вас.
Не знам почти нищо. - Работата ви е толкова мрачна.
Това е доста интересно, предвид случилото се.
Това е съвпадение. - Не казвам, че имате вина,
нито, че се е появил призрак,
който е призован колективно и е убил изтъкнат галерист.
Казвам само, че…
изведнъж работата ви изглежда…
вечна.
Какво следва?
Ще разширя творбата в цикли.
Надявам се на самостоятелна изложба изцяло за Кендимен. Да се разчуе.
Идеята ми харесва.
Изненадан съм колко позитивно е сега мнението ви за творбата ми.
Влезе ми под кожата. - Може би не сте я разбрали.
Не, разбирам. Това е кварталът, гентрификацията и т.н.
Художниците гентрифицирали квартала?
Кой според вас създава квартала?
Общината отрязва някоя общност и изчаква тя да умре.
После канят инвеститори и казват:
"Хей, художници, млади хора, за предпочитане само бели,
елате в квартала, евтино е.
Ако останете две години, ще ви направим и супермаркет".
Искате участие в историята? - Като критик мисля, че…
За да се ангажирате истински, за да почувствате творбата,
трябва да го изречете. - Кое?
Изречете името му.
Ще отида до тоалетната.
Защо не още сега? - Не.
Предизвиквам ви.
Вратите се отварят отдясно.
Оттук можете да се прехвърлите на Червената линия.
Антъни…
Финли?
Добре ли сте?
Стори ми се, че… - Какво?
Трябва да вървя.
Внимателно.
Тук много ми харесва.
Провинциално е, но и вълнуващо.
Познаваш ли Даниел Харингтън? Тя е главен…
Куратор в Музея за съвременно изкуство.
Странно е, че не се познавахме.
Нямах търпение да се запознаем. - Не започвай.
Тя е моя. Клайв трябваше да умре, за да бъде Бриана свободна.
Съжалявам.
Джеймисън ще прави изложба в галерията ми в Ню Йорк.
Това е идеална възможност за теб да разпериш криле. Ела в големия град.
Ще те представя в клуба, ако избереш Ню Йорк.
Леле. Благодаря.
Всъщност мислех да опитам самостоятелно.
Не предпочиташ ли
да работиш с художници, вместо да се разправяш с длъжници?
Можеш да промениш нещата отвътре.
Ела някой път в музея. - Добре. С удоволствие.
Божичко. - Какво има?
Финли Стивънс е открита мъртва в дома си.
Съпругът й я намерил. Бедничката. О, сега той е заподозрян.
Ще вървя. - Антъни!
Антъни? - Какво представлява той?
Кендимен не е той, а целият проклет рояк.
И други ли има? - Самюъл Евънс.
Прегазен по време на бунтовете през петдесетте години.
Уилям Бел, линчуван през двадесетте години.
Но първият, от когото тръгва всичко,
е през деветдесетте години на XIX век.
Ето това открила Хелън, историята на Даниъл Робитай.
Той печелел добре, като обикалял и рисувал портрети на заможни фамилии.
Предимно бели. Те го обожавали.
Но знаеш как е.
Харесват работата ни, но не и нас.
Един ден му възложили
да нарисува дъщерята на чикагски индустриалец, забогатял от кланици.
Робитай извършил най-големия грях за времето.
Двамата се влюбили. Имали връзка, тя забременяла.
Момичето признало на баща си и…
Той наел хора да издирят Робитай и да проявят въображение.
Настигнали го тук посред бял ден.
Рухнал изтощен точно където беше старата кула в Честнът.
Те го били. Изтезавали го.
Отрязали ръката му и му набучили кука за месо.
Намазали гръдта му с мед и оставили пчелите да го жилят.
Зрелището привлякло тълпа.
Големият финал?
Накрая го запалили и той най-сетне умрял.
Но такава история, такава болка
продължава вечно.
Това е Кендимен.
Значи… Той е истински?
Бел е истински. Самюъл, Шърман, Даниъл Робитай. Всички са истински.
Кендимен е как приемаме факта, че тези неща са се случили.
И продължават да се случват.
Почини си, млади момко.
Сутринта ще ти е по-добре.
Не ги гледай!
Какво е това? - Не бива да гледаш.
Антъни, стига си се крил зад чувствителността си.
Какво става?
Мисля, че…
Допуснах грешка, Бри. - За какво говориш?
Аз го върнах. - Кого?
Нали няма да решиш, че съм луд? - Антъни, кого си върнал?
Господи…
Бърк ми каза… - Кой е Бърк?
От пералнята. Знае всичко. - За кое?
За Кендимен.
Той не е истински. - Аз го видях!
Кендимен не е истински, Антъни!
Знаеш ли кой е истински? Аз.
Аз, Антъни. Ето това е истинско.
Ти не разбираш. - Добре, скъпи, ще ти покажа…
Кендимен. - Не!
Кендимен.
Недей… Не го изричай.
Стой тук. - Бриана…
Не идвай след мен.
Нека само опита да дойде. Това чудовище, този Торбалан.
Грейди ще го размаже. Нали така, Грейди?
Щом трябва. - Той каза:
"Призовах Кендимен". А аз отвърнах… - Кендимен не съществува!
Предупредих те да не се захващаш с това конте,
с този безработен нехранимайко… - Трой. Разбрах.
Сега намерил да се захване с демонология.
Добре, Трой, стига!
Така си е. Ако Грейди беше дошъл да троши огледала…
Огледала.
Прав е.
Погрижи се за Луси.
А ти си наказан.
Ела тук.
Престани.
Говорих с мама…
Иска да освободи складовата клетка
и да решим какво ще правим с творбите на татко.
Мислех си, че може да ги продадем или…
ако искаш нещо…
Не, не ги искам в къщата си, благодаря.
Тогава ги продай или направи изложба.
Няма да правя изложба с онова, което го уби, Трой.
Не можеш да криеш всичко и да се надяваш да изчезне.
Не е нужно да си опора на всеки художник в криза.
Съжалявам.
Бри.
Радвам се, че си тук.
Остани колкото искаш,
стига да не опитваш да призоваваш Кендимен.
Кой би направил такова нещо?
Как е, мацко?
Трина така се отряза уикенда.
Какво да правя с бретона си? - Все ни е тая, Аника.
Аника, погледни. Трина е пияна-заляна, гледай.
Къде е? - У Саманта.
Божичко! - Жалка картинка!
Мамка му. - Виж я как драйфа.
Божичко, и то пред всички.
Чували ли сте за Кендимен?
Мамка му, отказвам се.
Буф, не ставай лигла. - Защо?
В това няма нищо лошо. - Вече сме се подредили.
Добре де.
Готови ли сте? - Кендимен!
Всички едновременно.
Кендимен.
Не и днес. - Хайде де!
Още два пъти.
Кендимен. - Още веднъж.
Кендимен.
Е, още сме живи.
Здрасти, Трина.
Да вървим.
Как е махмурлукът, Трини?
На нищо не приличаш.
Трина беше мъртвопияна.
Не я оставяйте да пие толкова. - Тя си знае.
Трина, повредила си вратата.
Хейли, не ми се мре. Отвори. - Опитвам се.
Момичета… - Какво й става?
Забравих си вейпа. - Буф. По-добре недей да…
Буф?
Какво правиш?
Я стига глупости! - Хейли, не отивай. Хейли!
Какво беше това? Селин, не е смешно!
Момичета, какво става? Не е забавно!
Не!
От няколко години се опитваме да поемем в по-свежа посока.
Последният ни куратор беше прекрасен, но това го затрудняваше.
Забелязах промяната в програмата, откакто работиш тук.
Дано да е за добро.
Радвам се, че най-сетне се запознахме у Джак.
Да, мисля, че се е опитвал да ни събере.
Случилото се с Клайв е откачено.
Разбрах, че ти си намерила труповете.
Да…
Сред всичко това ти се открои като интересен персонаж.
Изложбата също беше много добра.
Проявила си куража да заложиш на безформието.
Всъщност имаше много тела…
Много фигури в изложбата. Като работата на Арнолд.
Досега абстракцията се свързваше със сублимирано емоционално състояние.
Аз исках фокусът да е върху тялото. - Да.
Но предвид скорошната трагедия и заветът на баща ти,
ти имаш интригуваща история.
Да…
Както и око за изгряващия талант.
Откога работиш с Антъни Маккой? - Само от около две години.
Членовете на борда са впечатлени от работата на Маккой.
Струва ми се, че е време да помислим за изложба в "Проджект Руум".
Както и с други художници, които си набелязала.
Общността на Ниър Норт Сайд, някога известна като
Кабрини-Грийн, е потресена от масовото убийство в колежа "Голин".
Открита е връзка с убийствата в света на изкуството
и с творбата под заглавие "Изречи моето име",
изписано с кръвта на жертвите върху стената.
Здравейте отново, г-н Маккой.
Какво? - В картона ви пише, че сте роден тук.
Роден съм в Саут Сайд.
Не, пише, че сте роден тук.
Все пак е добре, че сте дошли.
Трябва да ви приемем веднага за наблюдение и изследвания.
Антъни…
Антъни, къде си бил?
Какво е станало с ръката ти?
Изглежда зле.
Отидох в болницата "Ривър Норт" край Кабрини.
Там ме превързаха.
Рисувал ли си?
Да, получих сериозно вдъхновение.
От Кабрини.
Искаш ли чай? - Чух история за някакъв огън.
В него загинала жена на име Хелън Лайл.
Имало и отвлечено бебе.
От нещо, наречено Кендимен.
Недей. Не го изричай.
От теб знам, че съм роден в Саут Сайд.
Наистина те отгледах в дома, който помниш.
Но си роден в болница "Ривър Норт"
и първите си две години прекара в Кабрини.
Защо си ме излъгала?
За да те предпазя.
От какво?
Исках да пораснеш щастлив
и нормален.
Изглеждам ли нормален, мамо?
Трябва да знам.
Сега.
Когато беше отвлечен, помислих, че го е направила тя.
Хелън.
Когато я открих в апартамента ни цялата в кръв,
всички я помислихме за луда.
Но не е била тя.
А той.
Имал е план за теб.
Избрал те е за една от жертвите си.
Искал е да изгориш в онзи огън.
Но тя те извади оттам
и те върна при мен.
Мислех, че е свършило.
Мислех, че в онзи огън тя е сложила край.
Зарекохме се повече никога да не изричаме името му.
Но… някой е нарушил този обет…
Той ме откри.
Съжалявам.
Антъни, скъпи, почакай.
Антъни, къде отиваш?
Антъни, миличък, чакай.
КАРТРАЙТ
Антъни? Трой е.
Веднага се покажи, така че да те виждам.
Незабавно. - За бога, стига, Трой.
Ще приберем нещата й и…
ще си тръгнем с тях.
Разбирам. Благодаря.
Не е и с Ноа.
Какво става, по дяволите? - Може Кендимен да го е пипнал.
Не е смешно, Трой.
ПЕРАЛНЯТА НА БЪРК
Има ли някой?
Антъни?
Не.
По дяволите.
Ако обичате! Моля ви!
Ехо!
Махай се!
Искам да играя! - Не!
Вече не ме е страх. - Играй с куклите!
Ако не ме пуснеш, ще напикая леглото ти.
Толкова си досаден. - Какво правиш?
Гледай си работата. - Моля те, пусни ме да играя!
Тази игра е за големи, а ти си едно голямо бебе!
Не съм бебе! - Махай се!
Готови ли сте?
Не, няма да се получи.
Кендимен.
Казах…
Сабрина?
Шърман!
Вече…
имаме свидетел.
Ало? Май видях онзи, когото търсите.
Убиецът "Изречи моето име". Навърта се край къщите в Кабрини.
Чернокож, около трийсетте.
Размахваше кука и дрънкаше нещо. Мисля, че избива хора там!
Какво става?
Тук съм кръстен.
Не е ли красиво?
Антъни?
Да, това вече е нещо друго.
Когато нещо остави петно,
дори да го изпереш, петното още е там.
Усещаш го.
Едно изтъняване дълбоко в тъканта.
Този квартал е уловен в порочен кръг.
Отново и отново е бил опетняван на едно и също място,
докато накрая не е изгнил отвътре.
Събориха домовете ни, за да се нанесат обратно.
Нуждаем се от Кендимен,
защото този път той ще избива техните бащи,
техните бебета и сестри.
Знаех, че е само въпрос на време бебето да се завърне тук
в съвършена симетрия.
Шанс за Кендимен да си върне своето.
Своята легенда.
Ръката.
Не!
Антъни!
Виждаш ли, можеш да направиш историята своя.
Но някои от детайлите трябва да са издържани.
Вече имаме историята за Антъни Маккой.
Художник, който изгубил ума си,
а полицаите го застреляли хладнокръвно, без да кажат и дума.
Изречи името му, ако ти стиска!
Кажи го пет пъти в огледалото и виж какво ще стане.
Щом всичко свърши, ще разказват историята му
и Кендимен ще живее…
вечно.
Ето, роякът иде.
Готов ли си за причастието?
Хей! Къде тръгна?
Не искаш ли бонбонче?
По дяволите!
Къде отиваш?
Мога слънчева искрица
да поръся със росица…
И тук става, душко.
Мисля, че е мъртъв.
Бриана.
Не!
Антъни, стани!
Скъпи?
Моля те. Не! Антъни, скъпи.
Всичко е наред. - Стани, моля те.
Моля те, Антъни, остани с мен. Моля те.
Моля те, стани. Стани, Антъни.
Не си отивай.
Ще повикаме помощ, ще те закараме в болница.
Ще отидеш в болница. Насам!
Горе ръцете! - Той се нуждае…
Стой права. Хайде, върви!
Какво става? - Двама заподозрени, единият мъртъв.
Качете я в колата. - По-бързо.
Не знаехме какво да правим.
Какво нещастие е сполетяло вашия човек.
Издирвахме го.
Насочиха ни тук.
Знаете ли нещо по въпроса?
Каквото и да е.
Всяко сътрудничество се поощрява.
Кажете какво видяхте.
Когато нападна Джоунс,
понеже Джоунс знаеше какво е правил преди,
щом видя куката му и осъзна, че сте в опасност,
нямаше избор, освен да възпроизведе изстрел.
Не звучи ли добре?
Или пък, тя е съучастник.
Държала е жертвите, докато той ги е клал.
Той загина, нападайки полицай.
А тя ще влезе в затвора до живот.
Коя история е вярната?
Може ли да се погледна?
Какво? - В огледалото.
Ще ви кажа всичко, ако ми позволите да се погледна.
Не.
Ще кажа каквото поискате.
Кендимен.
Какво?
Кендимен.
Какво е това, по дяволите?
Кендимен.
Кендимен?
Какво става? - По дяволите!
Руни? Господи! Какво става?
Спешен случай. Ранен полицай!
Какво става? Веднага на земята!
Какво става?
Пусни ме!
Пусни ме вътре! - Вратата не се отваря!
Помощ! - Не!
По дяволите!
Какво става?
Кой си ти?
Аз съм писанието по стените.
Аз съм сладкият мирис на кръв по улицата.
Жуженето, отекващо в уличките.
Ще кажат, че съм пролял невинна кръв.
Антъни… - Вие съвсем не сте невинни.
Но те ще твърдят обратното.
Само това е важното.
Разкажи…
на всички.
КЕНДИМЕН
Превод МИЛЕНА БОРИНОВА